De står og bjeffer. 26 hunder.
Jeg ser onde ansikter. De vil drepe.
Og de sier til sjefen min, Bertold:
"Gi oss Boaz Rein, ellers eter vi kundene dine. Ett minutt!"
26 hunder? Nettopp.
Hvordan vet du at det er 26 og ikke 30? Jeg kommer til det.
Nå? Undersøker du det? Hva skjer? Hva tror du skjer?
Jeg våkner. Akkurat da hver gang?
Nettopp. Det holder alltid opp der.
Hvor lenge? To og et halvt år.
Og du ringer så seint? Drittsekk.
Ikke kall meg drittsekk.
Drømmen kommer et steds fra. Jeg har ikke fortalt deg alt.
Hva da? Du vet, i Libanon.
Hva er det med Libanon?
Under krigen lette vi etter ettersøkte palestinere i libanesiske landsbyer.
Ja, og så?
Når noen kommer inn i en landsby, bjeffer hundene for å varsle.
Alle våkner, og de ettersøkte stikker av.
Noen måtte avlive hundene. Ellers ville våre soldater ha dødd.
Men hvorfor du? Jeg klarte ikke å skyte mennesker.
De sa: "Sett i gang, skyt hundene."
26 hunder. Jeg husker hver og en av dem.
Hvert ansikt, hvert sår, uttrykket i øynene... 26 hunder.
Hvor lenge etter begynte du å drømme? 20 år etter.
Har du prøvd noe? Hva da?
Terapi, hjernekrymper, shiatsu. Hva som helst.
Nei, ingenting. Jeg ringte deg. Jeg er bare filmskaper.
Kan ikke filmer være terapeutiske? Du har jo tatt opp alle temaer i filmer.
Men ingenting som likner dette. Ingen tilbakeblikk til tida i Libanon?
Nei. Ikke egentlig.
Er du sikker? Nei.
Beirut, Sabra og Shatila? Du var bare 100 m unna massakren.
Heller 200 300 m.
Det er sant å si ikke lagret i systemet mitt.
Ingen glimt eller drømmer? Tenker du aldri på det?
Nei. Nei.
Nei.
Du greier deg, vet du. Tror du det?
Er du sikker? Ja visst. Jeg skal finne på noe.
Sikker? Sikker.
Jeg møtte Boaz vinteren 2006.
Den natten, for første gang på 20 år, fikk jeg et glimt av krigen i Libanon.
Ikke bare av Libanon, men Vest-Beirut òg.
Ikke bare av Beirut, men av massakrene i Sabra og Shatila også.
Er det noe galt? Klokka er 6.30.
Vi har alle venner som er advokater, leger, terapeuter...
Av og til koster vennskapet dem noe.
Men du vekker ikke advokatvennen din kl. 6.30.
Advokaten min koster 10 ganger mindre enn deg.
Jeg skjønner det ikke.
Hvorfor Boaz' drøm med hundene?
Hvorfor vekker det minner? Det har ingenting med meg å gjøre.
Hukommelse er fascinerende. Ta dette psykologiske eksperimentet...
En gruppe mennesker ble vist ti forskjellige barndomsminner.
Ni var virkelige minner fra barndommen deres, ett var falskt.
De ble manipulert inn i et bilde fra et tivoli de aldri hadde besøkt.
80 % av dem kjente igjen seg selv... De tok det falske bildet som ekte.
20 % husket det ikke. Forskerne spurte dem på nytt.
Den andre gangen sa de at de også husket bildet.
"En fantastisk dag i parken med foreldrene mine."
De husket et fabrikkert minne.
Hukommelsen er dynamisk. Levende.
Hvis det mangler noen detaljer, -
- fylles hukommelsen med ting som ikke har skjedd.
Så bildet jeg har av massakren, er som et falskt bilde?
Har det aldri skjedd? Har jeg funnet det på? Er det ikke ekte?
Vet ikke. Hvem var du sammen med? Carmi var der. Han fra skolen, vet du.
Og noen jeg ikke kjenner igjen. Ok.
Spør Carmi hva han husker. Han har bodd i Nederland i 20 år.
Dra til Nederland om det plager deg. Er ikke det farlig?
Kanskje jeg oppdager ting om meg selv som jeg ikke vil vite?
Nei da. Du oppdager viktige ting som du ønsker å vite.
Vi drar ikke til steder vi ikke vil til.
Vi blir hindret av en mental mekanisme.
Hukommelsen fører oss dit vi må dra.
Ser du alt dette?
Ja. Alt er mitt.
Alt? Ja. Fra trærne der helt til elva.
Tilhører alt deg? Ja. Og husene. Det er omkring 40 mål.
Alt fra inntektene av falafel? Ja.
Jøss! Kom og se.
Hvor mye falafel solgte du? Tre år var nok.
På begynnelsen av 90 tallet hadde jeg en kiosk i Utrecht.
Sunn kost var trendy. Midtøsten likeså. Falafel er både sunt og fra Midtøsten.
Alle trodde du hadde blitt kjernefysiker. Hvem da?
Jeg vet ikke... Familien din, familien min, skolevenner.
De trodde du ville bli nominert til nobelprisen før fylte 40.
Den framtida var over da jeg fylte 20.
Kald? Kald? Jeg er iskald.
Vi går inn.
Må vi gå hele veien?
Rart at du dukket opp nå.
Hvorfor det? Da du ringte...
Jeg hadde gått ut med min sønn Thomas. Han er sju.
Han lekte med en lekepistol og stilte meg "Skjøt du noen i det militære?"
Gjorde du det? Jeg vet ikke.
Vi går inn og varmer oss.
Har du noe imot at jeg tegner deg og sønnen din mens dere leker i snøen?
Slett ikke. Tegn så mye du vil. Jeg henter ham.
Det er greit at du tegner, men ikke at du filmer.
Så rart det kan høres ut, ble vi transportert til krigsinnsats -
- med en liten "kjærlighetsbåt" som Hæren hadde leid eller noe.
De ville villede fienden og sette i gang et overraskelsesangrep.
Hva mener du med "kjærlighetsbåt"? Med boblebad og barer?
Alt slikt? Det var sånn jeg forestilte meg det.
Etterpå fant jeg ut at det bare var en gammel båt fra spesialstyrkene.
Du virket som en oppvakt 18 åring. Ingen kriger.
Det var viktig for meg av en praktisk grunn.
Det føltes som alle andre hadde sex som kaniner, og at jeg var den eneste...
Den eneste nerden som var god i sjakk og matematikk.
Men med mandighetsproblemer.
Så jeg måtte vise alle at jeg var den beste krigeren. Helt.
Klarte du det? Ja, overraskende nok.
Jeg følte at jeg var sterk og kompetent.
Så brøt krigen ut, og de plasserte oss på den fordømte "kjærlighetsbåten".
Jeg... Hva gjorde du?
Jeg kastet opp som en gris. Jeg lurte på hva fienden ville tro.
Til slutt sovnet jeg på dekk. Jeg har det med å sove når jeg er redd.
Det gjør jeg fortsatt. Flykter inn i søvn og hallusinasjon.
Bevisstløs på dekk...
Drømte at det kom en kvinne...
... som tok meg for første gang.
Jeg så mine beste venner bli borte i et flammehav.
Hvor? På båten.
Jeg våknet like før vi la til land. Daggry. I en by.
Hvilken by? Hva vet jeg? Sayda, tror jeg.
Av ren frykt og nervøsitet begynte vi å skyte som gale.
- På hvem? - Hva vet jeg?
Så kommer det en gammel Mercedes. Alle skyter som gale.
To års opplæring, og frykten, den ukontrollerbare frykten...
Så stillheten. Dødens fryktelige stillhet.
Ved daggry... kunne vi... se ødeleggelsene vi hadde forårsaket...
... uten at vi visste hvor vi var.
Liggende i bilen...
- Hva var det i bilen? - En hel familie.
Hvorfor har du kommet hit? Jeg? Jeg...
Jeg har mistet hukommelsen. I en ulykke?
Har du hatt en ulykke? Hva mener du?
Ulykke med bil eller på jobben? Nei, jeg har ikke hatt noen ulykke.
Jeg husker bare ingenting fra krigen i Libanon.
Jeg har bare ett bilde i hodet.
Og der er du med. Hvilket bilde?
Var du også der?
Det er vanskelig å si. Var du der?
Det er vanskelig å si. Jeg husker ingenting av massakren.
Men du var i Beirut under massakren? Ja, jeg husker å ha vært der.
Jeg glemmer ikke at vi marsjerte inn i Beirut.
Men massakren... Hvordan ordla du deg?
Det er ikke lagret i systemet mitt.
Nettopp. Massakren...
Så skjer det i en drosje på vei til Amsterdam flyhavn...
Plutselig kommer minnene. Verken hallusinasjon eller underbevissthet.
Krigens første dag. Knapt 19 år. Barberte meg ikke ennå, engang.
Vi kjører langs en vei. Orkideer på den ene siden, havet på den andre.
Vi skyter overalt, mot alt, til natten faller på.
Da vi stanset om kvelden, sa en offiser:
"Last opp de døde og sårede. Dump dem et eller annet sted."
"Dumpe dem?" "Ja, dump dem."
"Hvor?" "Hva vet jeg? Der ute."
"I nærheten av det skarpe lyset. Det er der de blir dumpet."
Så jeg kjører hele veien tilbake.
Jeg hadde aldri sett et åpent sår eller så mye blod.
Nå leder jeg en stridsvogn full av døde og sårede, på utkikk etter et skarpt lys.
Hvorfor sier de ikke hva vi skal gjøre? Skyt.
Mot hvem? Bare skyt!
Er det ikke bedre å be? Så be og skyt!
Til slutt ser vi helikopterlysene. Som glorier.
Vi kommer nærmere lyset og ser døde og sårede overalt.
Vi laster mekanisk av, som om vi ikke er der engang.
Så snur vi og kjører bort.
Krigens første dag transporterte jeg døde og sårede
fra stridsvogner langs kystveien.
Jeg leter etter folk som var med meg. Kan dine folk ha vært blant dem?
Det høres sannsynlig ut. Vi var ute langs kysten.
I den vestlige sektoren. Det er mulig.
Kjenner du igjen meg her?
Nei.
Jeg kjenner ikke igjen meg selv heller.
Grensekryssingen ved Rosh Hanikra føltes som en utflukt.
Vi tok bilder, vi fortalte vitser...
Vi hadde tid til å tulle og tøyse før kamphandlingene.
God morgen, Libanon
For store smerter til å fortsette
God morgen, Libanon
Landskapet var vakkert. Trær overalt.
Noen få, spredte hus. En virkelig from idyll.
Vi fikk tid til å nyte landskapet.
Måtte dine drømmer bli sanne
Måtte marerittene gå over
Din eksistens er en velsignelse, Libanon
I en stridsvogn føler man seg trygg.
Stridsvogna er et solid, beskyttende kjøretøy.
Inni stridsvogna var vi beskyttet.
Du er revet i stykker
Du blør i hjel i armene mine
Du er mitt livs kjærlighet
Mitt korte, korte liv
Riv meg i stykker
Jeg blør...
Plutselig sluttet kommandanten å svare. Vi mistet kontakten.
Sto han ved siden av deg? Ja. Jeg så hodet hans falle framover.
Jeg klatret ned og så blod i stridsvogna.
Blodet kom fra halsen hans.
Du var nestkommanderende? Ja, jeg var nk.
Men jeg reagerte ikke med en gang.
Vi satt bare i stridsvogna uten å tenke på å besvare ilden.
To minutter etter smalt det.
Alle prøvde hysterisk å komme ut av vogna.
Uten våpen eller noe. De som ble der, ble drept i stridsvogna.
Jeg løp så fort jeg kunne i sikksakk mot havet.
Min eneste tanke var: "Alt er over. Jeg er ferdig."
"De er her når som helst. Alt jeg kan gjøre, er å vente på slutten."
Jeg så bygningen de skjøt fra. Og kommandanten.
Jeg håpte at han skulle komme nærmere.
Jeg vet ikke hvorfor, men han trakk seg tilbake.
Jeg følte meg sviktet av våre egne styrker.
Jeg forestilte meg hvordan moren min ville reagere.
Vi sto hverandre nær. Jeg var som hennes høyre hånd.
Jeg er den eneste som hjelper til hjemme.
Som den førstefødte sønnen.
Jeg kikket, og så dem småprate og røyke.
Jeg lurte på hvorfor de ikke så meg.
Jeg kikket fram noen ganger til og skjønte -
- at de trodde at alle var blitt drept i angrepet.
Jeg bestemte meg for å vente på mørket.
Jeg hadde et godt skjulested.
Jeg vet ikke hvorfor, men jeg bestemte meg for å krabbe ut til havet.
Jeg ville ikke være nær stranden, så jeg svømte ganske langt ut.
Da jeg syntes jeg var langt nok ute, svømte jeg sørover.
Hvordan var sjøen? Helt stille. Ingen bølger.
Jeg følte meg rolig. Bare jeg og havet.
Jeg følte meg trygg fordi sjøen var rolig og stille.
Men jeg var egentlig redd for at jeg ikke var sterk nok og skulle drukne.
Eller for at noen skulle få øye på meg og skyte meg. Drepe meg.
Mens jeg svømte i det fredfulle vannet, hørte jeg plutselig en høy lyd.
Jeg kjente vannet pulsere.
Jeg kjente at det opprørte vannet omsluttet meg. Jeg skalv av frykt.
Jeg så lys langt borte og svømte i den retningen.
Det kunne være israelske styrker.
Jeg fortsatte å svømme, men kjente at kreftene svant.
Jeg klarte knapt å bevege lemmene.
Innimellom lot jeg bare vannet bære meg med seg.
Jeg kom til stranden og begynte å gå.
Jeg hørte hebraiske stemmer på radioen.
Jeg visste at jeg måtte nå dem selv om jeg var utkjørt.
Til min forbløffelse var det enheten som hadde forlatt meg.
Etter at jeg kom tilbake til enheten min, kjente jeg meg som...
Som jeg hadde forlatt kameratene mine.
Jeg følte alltid at de betraktet meg som...
... som en som ikke hadde vært med på å redde vennene sine.
Som jeg hadde stukket fra slagmarken for å redde mitt eget skinn.
Iblant var jeg veldig engstelig. Jeg brøt kontakten med de dødes familier.
Til å begynne med besøkte jeg gravene, men så holdt jeg bare opp.
Jeg ville glemme. Jeg ville ikke gjenoppleve de øyeblikkene.
- Besøke gravene. Du hadde... - Dårlig samvittighet.
Jeg følte skyld da jeg sto ved gravene.
Som jeg ikke hadde gjort nok. Jeg gjorde ikke nok.
Jeg var ikke heltetypen som bærer våpen og redder alle.
Det er ikke meg. Jeg er ikke den typen.
Jeg bombet Sayda i dag
Midt i røykskyene ved daggry
Det var så vidt jeg ble sendt hjem i kiste
Jeg bombet Sayda i dag
En måned etter at Ronnie Dayag svømte hjem, tok Hæren stranden han rømte fra.
Vi skulle angripe Beirut, og alle kom til å dø.
Men på stranda tenkte vi ikke mye på døden.
Jeg hadde ei bananløvhytte.
Når jeg tenker tilbake, blir jeg fortsatt kvalm av lukten av patchouliolje.
Det var populært på 80-tallet.
Men for romkamerat Frenkel var ikke patchouli bare en duft, men en livsstil.
Patchouli... Hvordan bruker man den?
Vis meg det.
Du dusjer en dråpe på handa, slik.
Sånn vet kameratene dine alltid at du er der.
Jeg husker at karene mine sa:
"Frenkel, du går for fort. Som en hare."
Så hva gjør man? Patchouli!
I mørket om natta... De kunne ikke ta feil!
Duften er virkelig sterk. Til og med ute i felten.
Jeg bruker den fortsatt.
Jeg bombet Beirut i dag
Jeg bomber Beirut hver dag
Jeg vet ikke om jeg var nær ved å dø
Jeg bombet Beirut hver dag
Bare ved å dra i avtrekkeren
sender vi fremmede til helvete
Jo, vi dreper noen uskyldige i samme slengen
Jeg vet ikke om jeg var nær ved å dø
Jeg bombet Beirut hver dag
Den daglige rutinen var som følger: Stå opp om morgenen.
Lage frokost på disse steikepannene.
Hermetisk kjøtt og egg.
- På stranda? - På stranda.
Ta en rask svømmetur, på med uniformen, og ut på terroristjakt.
Noen ropte: "Frenkel!"
Jeg la merke til en gutt med en RPG. Et barn.
Frenkel, var jeg der òg?
Ja visst. Helt fra rekruttskolen. Du fulgte meg hvor jeg var.
Dit også? Ja.
Godt å vite. Selvfølgelig var jeg der.
Er det mulig at jeg ikke husker så dramatiske hendelser?
De kalles "dissosiative hendelser".
Når man er i en situasjon, men føler seg utenfor den.
Jeg hadde besøk av en ung amatørfotograf.
Jeg spurte hvordan han orket den krevende krigen.
"Lett. Jeg så det som en lang utflukt."
Han tenkte: "Jøss, stilige scener!"
"Skyting, artilleri, sårede mennesker, skrik"...
Han betraktet alt som gjennom et kamera.
Så skjedde det noe. "Kameraet" hans gikk i stykker.
Han sa det ble traumatisk da de kom i nærheten av veddeløpsbanen i Beirut.
- Hippodromen. - Han så et enormt antall skrotter -
- etter slaktede, arabiske hester.
"Jeg ble knust", sa han."Hva hadde hestene gjort for å fortjene slik lidelse?"
Han orket ikke de døde og sårede hestene.
Han hadde holdt seg utenfor hendelsene ved å betrakte krigen som en film.
Det beskyttet ham.
Da han var trukket med, kunne han ikke fornekte virkeligheten.
Han var omgitt av grusomheter og ble gal.
Du sa at du ikke husker å ha vært i hagen hvor gutten med RPG en var.
Husker du andre ting? Som hjemreisen, prat med venner, eller ting som skjedde?
Noe som minner deg på den tiden?
Ja. Detaljert. For eksempel?
Jeg husker hver permisjon krystallklart.
Da jeg var 10, var det krig.
Alt stoppet. Fedrene var ved fronten.
Barna satt innestengt hjemme med mødrene sine i mørket bak gardinene.
De ventet bare på å bli bombet og drept.
Ingen drømte om å gå ut.
Da jeg kom hjem fra Libanon etter seks uker, -
- så jeg at livet fortsatte som vanlig.
Målet for permisjonen var å få tilbake kjæresten min, Yaeli.
Hun hadde slått opp kvelden før alt dette begynte.
Husker du hvordan det var? Ha litt Sprite oppi...
Klar?
Bånnski!
Minnene kommer tilbake.
Jeg har truffet folk jeg tjenestegjorde med. Jeg har et nesten fullstendig bilde.
Når da? Krigens første dag.
Beleiringen av Beirut.
Husker du at Yaeli slo opp uka før? Hvordan visste du det?
Visste du ikke at jeg var forelsket i henne i årevis?
Nei. Det visste jeg ikke.
Det er sant.
Hva er det? Det er 20 år siden! Det er greit. Jeg er ikke sint.
Du hadde i hvert fall et hjem og familie. Hvilket hjem? Hvilken familie?
Du aner ikke. Faren min...
For å trøste meg fortalte han at i hans krig, 2. verdenskrig,
- fikk russiske soldater i Stalingrad to døgns permisjon etter ett år.
De tok et tog, kom hjem til stasjonen, -
- kysset kjæresten på plattformen, så måtte de ta toget tilbake til fronten.
Skjønner du?
Han tenkte det ville være til trøst. Og han hadde rett.
Etter bare ett døgn ble jeg kalt tilbake. Da startet en ny "trend". Bilbomber.
Fortsatt populært. Det er ingen bombe.
Ingen bombe...!
Jeg kom til en villa i utkanten av Beirut.
Alt var smykket med gull.
Fancy servanter, marmor, gullornamenter og alt slikt.
Det sitter en offiser foran tv-en. Han ser ikke på meg. Bare gjentar:
Spol framover. Spol framover.
HER KOMMER RØRLEGGEREN
- Jeg skal sjekke rørene. - Her nede.
- Har du sett utstyret mitt? - Hvilket?
Det store, lange.
- Rørene er så dype! Spol fram.
Stans.
God dag. Er den røde Mercedesen deres?
Et øyeblikk. Jeg betjener en kunde.
Han skifter kassett og sier:
Vi har fått tips om en rød Mercedes som skal sprenge dine folk.
Send den til himmels.
Alle røde Mercedeser? Er du dum?
Kom Mercedesen?
Vi ventet hele natta på Mercedesen som skulle sprenges.
På den forestående katastrofen.
Så, midt på natten, ringte telefonen.
Bashir er død.
Hvilken Bashir? Gemayel, Libanons neste president.
En bror, alliert, kristen. Myrdet.
Vekk alle. Om to timer er dere i Beirut.
Jeg husker ikke stort fra flyturen til Beirut.
Bare at jeg hadde tvangstanker om døden.
For kjæresten min, Yaeli, hadde slått opp uka før.
Døden skulle bli min hevn.
Hun skulle slite med dårlig samvittighet resten av livet.
Mens jeg fantaserte om min død, nærmet vi oss Beirut.
En by med hoteller, strender og mennesker som pilte rundt.
Vi landet på den internasjonale flyplassen.
Militærhelikopteret vårt lander blant fly fra Air France, TWA og British Airways.
Jeg gledet meg som til en utenlandstur. Spent som bare det.
Så begynner jeg bare å gå og går inn på terminalen.
Det føles som jeg er på en ferietur. En slags hallusinasjon.
Som å stå i en terminal mens jeg velger reisemål.
Når jeg står foran informasjonstavla fra 80-tallet, er valget fullt og helt mitt.
Jeg ser 14. 10-flyet til London.
15.20 til Paris.
16.00 til New York.
Jeg går gjennom terminalen og ser duty free-butikkene.
Smykker, tobakk, alkohol.
Mens jeg er på denne trippen, skjønner jeg hva det er.
Utenfor vinduet ser jeg at TWA- og Air France-flyene er utbombede skall.
Butikkene er tomme. Plyndret for lenge siden.
Og informasjonstavla er ikke blitt endret på måneder.
Så hører jeg lyder. Stemmer.
Jeg hører artilleri i byen og luftstyrkenes bombing.
Langsomt går det opp for meg hvor jeg er. Jeg frykter det som skal skje.
Vi begynner å gå fra flyplassen til byen.
Høye hotellbygninger rager over oss. Vi har havet på den ene siden.
Vi går langs promenaden mot et stort veikryss.
Så blir vi beskutt av en skarpskytter høyt oppe i et av hotellene.
Vi ser ikke hvor det kommer fra, eller hvem som skyter.
Det lå en såret soldat i krysset, men vi kunne ikke nå ham. Vi var livredde.
Midt i dette helvetet dukker plutselig tv-korrespondent Ron Ben-Yishai opp.
Han går oppreist. Unngår kulene som Supermann.
Spaserer som ingenting skjer, mens kulene plystrer rundt ham.
Foran ham kryper en skrekkslagen kameramann fram.
Han skjelver av frykt. Ser ingenting på grunn av hjelmen.
Det var et stort veikryss.
En avkjøringsrampe førte rett inn i Hamra gata.
Til bydelen Hamra i Vest Beirut.
Jeg husker en fresende lyd, en slags vislelyd...
De avfyrte mengder av RPG er, og det hørtes ut som indianerpiler.
Før en RPG eksploderer, lager den en hvinende lyd.
Du hører ikke eksplosjonen, bare en fresende lyd når veggen smadres.
Mens dette pågår, er det sivilister på balkongene.
Kvinner, barn og eldre ser på som det var en film.
De beskyter oss fra alle kanter.
Og vi kommer ikke over.
Under førstegangstjenesten var jeg maskingeværskytter.
På befalsskolen tenkte jeg:
"Hvorfor ikke prøve noe annet?" Så jeg fikk en Galil.
Mens de beskyter oss fra alle kanter, -
- oppdager jeg at jeg ikke kan skyte som jeg er vant til.
Jeg savnet det gode gamle maskingeværet.
Jeg sa til Erez: "Gjør meg en tjeneste."
"La meg få MAG en. Jeg kommer ikke over med Galilen."
"Gi meg MAG en, så krysser vi gata. Jeg skyter bedre."
Han sa: "Frenkel, er du sprø?"
"De angriper oss! Kutt bablingen og skyt!"
Til slutt forsto jeg at jeg måtte ta affære. Jeg tok tak i ham og sa:
"Hør, Erez. Gi meg MAG en, ellers tar jeg den med makt."
Om det var en evighet eller ett minutt, der sto Frenkel i veikrysset.
Kulene fløy omkring ham fra alle kanter.
I stedet for å krysse veien så jeg ham danse som i transe.
Han forbannet skytterne. Som han ville bli der for alltid.
Som han ville vise valsen sin midt under skuddvekslingen -
- med plakater av Bashir over seg.
Og Bashirs tilhengere som forberedte hevn bare 200 m unna:
Massakrene i Sabra og Shatila.
Jeg begynner å huske.
Jeg har truffet folk, hørt historier... Historier om meg selv.
Jeg ville ikke tro på dem.
Hva er det du ikke kan huske?
Dagen for massakren. Jeg husker alt annet.
Jeg forstår ikke hvorfor folk ble så overrasket
over at falangistene utførte massakren.
Jeg visste hele tiden hvor grusomme de var.
Under stormingen av Beirut var vi i "slakteriet".
Hvor? "Slakteriet".
Skraphaugen de førte palestinere til, forhørte dem og henrettet dem.
Det var som å være på LSD tripp.
De hadde kroppsdeler av myrdede palestinere i krukker med formalin.
De hadde fingrer, øyeepler... Alt du kunne ønske deg.
Og alltid bilder av Bashir.
Bashir-anheng, Bashir-klokker, Bashir-ditt og -datt.
For dem var Bashir det samme som David Bowie var for meg.
En stjerne. Et idol. En prins, beundringsverdig.
Tror jaggu det var erotisk for dem.
Fullstendig erotisk.
Idolet skulle bli konge. Vi skulle krone ham.
Dagen etter var han myrdet. Klart de ville hevne ham på en pervers måte.
Det var som om kona var drept. Det handlet om familiens ære.
Hvorfor kom du tilbake? Jeg har fortsatt
forestillingene fra massakren på stranda. Du er der sammen med meg.
Du er sprø. Du er besatt.
Strand? Hva snakker du om? Hvem var på stranda den natta?
Hvilken strand?
Jeg har kommet til en blindvei.
Jeg finner ingen som var sammen med meg under massakren.
Ingen som var sammen med meg, har klare minner fra tiden for massakren.
Jeg har bare dette ene bildet.
Og Carmi, den eneste jeg ser, nekter for at han var der.
Men det er virkelig. Et bilde.
Men det er ditt. Skal jeg forklare?
Hva symboliserer havet i drømmer? Frykt. Følelser.
Massakren skremmer deg, gjør deg urolig. Du var i nærheten.
Det hjelper meg ikke mye.
Interessen for massakren utviklet seg lenge før det skjedde.
Interessen stammer fra en annen massakre.
Interessen for leirene handler egentlig om de andre leirene.
Var foreldrene dine der? I Auschwitz? Ja.
Så du har båret massakren med deg siden du var seks.
Du har gjennomlevd massakren og leirene.
Den eneste løsningen er å finne ut hva som virkelig skjedde.
I Sabra og Shatila. Finn folk. Finn ut hva som skjedde. Spør dem som vet.
Få detaljer og flere detaljer. På den måten...
Da kan du kanskje finne ut akkurat hvor du var. Og hvilken rolle du spilte.
Den dagen ble vi sendt til en bestemt post.
Det var faktisk på en haug. Haugen lå på flyktningleirens vestside.
Der jeg var, kunne jeg se nybyggernes hus.
Det ble skutt sporadisk. Vi prøvde å lokalisere dem og slå tilbake.
De kristne falangistenes styrker ankom.
Fullt utstyrte soldater i israelske uniformer tok oppstilling bak vognene.
Jeg ble innkalt til brifing. Den ble holdt på engelsk.
Hva handlet den om? De sa at de kristne skulle inn i leiren.
Vi skulle dekke dem. Når de hadde renset leiren, skulle vi ta kontroll.
Renset for hva? Palestinske terrorister.
Morgenen etter begynte de å føre sivile ut fra leiren.
Sivilistene ble ført ut av leiren.
På en lang rekke.
Falangistene så på. De kom med tilrop hele tida. Innimellom skjøt de i lufta.
Det var kvinner, gamle og barn som gikk på rad mot stadionet.
Der du satt inni stridsvognen, lurte du på hvor de ble ført hen?
Tenkte du på det?
Ikke egentlig, for det ble alltid kunngjort at vi kom, før vi gikk inn i en leir.
Sivilistene ble beordret ut. De som ble, ble ansett for å være opprørere.
Det virket naturlig å varsle dem i leiren: "Hvis dere ikke vil bli skadd, så kom ut!"
Den dagen kjørte jeg til Docha, en by ved kysten.
Der hadde Israels forsvar en flystripe.
På veien dukket mange av falangistenes beltebiler opp.
De kom med gledesrop på vei mot flyplassen.
På flyplassen traff jeg en oberstvenn.
Han sa: "Har du hørt hva som skjer i flyktningleirene?"
Han pekte mot Sabra og Shatila. "Hva skjer?" spurte jeg.
"Jeg har ikke sett det selv, men de sier at det var en fryktelig massakre."
Palestinerne ble meid ned. Jeg hørte at de plasserte dem på lastebiler.
Jeg fikk vite at de fikk risset kors inn i brystet.
Det var sårede blant dem. Noen i kritisk tilstand.
De ble ført til en ukjent destinasjon.
Vi så falangistsoldater som førte bort en gammel mann.
Så hørte vi skudd.
Vi hørte skudd.
Så kom soldaten ut alene. Vi spurte ham hva som hadde skjedd.
Vi kunne ikke høre ham, men han gestikulerte "pang, pang"liksom.
Vi forsto at han beordret mannen ned på kne.
Da han nektet, skjøt han ham i knærne. Så skjøt han ham i magen og hodet.
Reagerte du på at lastebilene kjørte tomme inn og kom ut fylt
med kvinner og barn, og at det ble kjørt inn bulldosere?
At det kanskje var en massakre? Har du lurt på hvorfor du ikke forsto det før?
Ja, selvfølgelig.
Jeg skjønte at det skjedde noe, først da soldatene mine fortalte det.
Fra toppen av stridsvognene ropte de: "De skyter folk!"
De hevdet at folk ble stilt opp mot muren og skutt.
Derfor kontaktet jeg min overordnede.
Jeg fortalte det jeg hadde hørt om hva som skjedde.
Han sa: "Vi vet om det. Det er under kontroll. Vi har rapportert."
Da var det Hæren som tok seg av det.
Hvor var operasjonsrommet? Hovedkvarteret?
Omkring 100 meter borte. Øverst i en veldig høy bygning.
- Hvor høy? - Høy nok til at de så alt.
De hadde i hvert fall bedre oversikt enn meg.
Jeg ville ikke gå om natten, så jeg kjørte hjem til Bahabda.
Jeg hadde en leilighet i Beirut.
Micha Friedman var sammen med meg. Vi lagde i stand middag.
Micha inviterte karene fra regimentet i 21 1. brigade.
Under måltidet tok regimentsjefen meg til side.
Han sa: "Ron, folkene mine sier at det pågår en massakre i leirene."
Han nevnte ett eller to tilfeller og at en familie var observert skutt.
Jeg spurte ham igjen: "Så du det selv?"
"Nei", sa han, "men soldatene fortalte meg det."
"Det gjorde offiserene som satt der, òg." Vi snakket om det under middagen.
Så snart de dro, ved 23. 30-tida, -
- tok jeg en whisky og ringte forsvarsminister Ariel Sharon.
Han var på ranchen sin.
Ariel var i halvsøvne.
Jeg sa: "Ariel, jeg har hørt at det pågår en massakre."
"De slakter ned palestinere. Vi må stanse det."
Han spurte: "Har du sett det selv?"
"Nei", sa jeg. "Men flere vitner har sett det."
"Greit", sa han. "Takk for at du gjør meg oppmerksom på det." Det var alt.
Vanligvis ville man sagt: "Jeg skal undersøke det."Men nei!
Han sa: "Takk for at du sa fra. Godt nyttår."
Noe sånt. Så la han seg igjen.
Utrolig. Det pågikk en massakre.
Gjennomført av kristne falangister.
Overalt var det grupper av våre soldater.
Hver gruppe hadde litt informasjon. Den første hadde mest.
Men det gikk ikke opp noe lys for dem. De forsto ikke at det var folkemord!
Hvilken gruppe var du i? Andre eller tredje.
Hva gjorde dere?
Vi sto på et tak og så himmelen bli lyst opp.
- Med hva? - Bluss.
Blussene må ha gjort det lettere for dem.
- Sendte dere opp bluss? - Er det viktig?
Spiller det noen rolle om jeg sendte dem opp
eller bare så blussene som gjorde det lettere å skyte folk?
I din sinnstilstand den gangen spilte det ingen rolle.
Du kan ikke huske massakren fordi du mener
at morderne og dem omkring er av samme alen.
Du hadde dårlig samvittighet som 19 åring. Ubevisst tok du nazistens rolle.
Du sendte opp bluss, men deltok ikke i massakren.
Jeg våknet 5.00 eller 5. 30 og vekket alle de andre. Hele enheten.
Så kjørte jeg til Sabra og Shatila.
Da jeg kom dit... Noe så forferdelig!
Du vet dette bildet fra Warszawa gettoen?
Det med gutten som strekker armene i været?
Så lang virket raden med gamle og barn også.
Jeg ville kjøre til brigader Amos' hovedkvarter.
Men da jeg skulle dra, dukket plutselig Amos opp.
Han kjørte helt fram til kortesjens front og signaliserte at de skulle stanse.
Og det var slutten på det.
Stans skytingen. Stans skytingen umiddelbart!
Det er en ordre. Stans skytingen. Umiddelbart!
Dra hjem, alle sammen! Dra hjem! Nå!
Falangistene trakk seg tilbake langs gata.
Kvinnene og barna gikk tilbake til leiren.
- Palestinerne? - Palestinerne.
Jeg sa til soldatene mine: "Vi blir med dem." Med kvinnene og barna.
"Vi skal se hva som har skjedd der."
Inne i leiren var det mange ruiner.
Jeg fikk øye på en hånd. En liten hånd.
En barnehånd stakk opp fra ruinene.
Jeg så bedre etter og så krøller.
Et krøllete hode dekket av støv. Det var vanskelig å få øye på det.
Men det var et hode, blottlagt ned til nesa.
En hånd og et hode.
Datteren min var på alder med henne.
Og hun hadde også krøllete hår.
Palestinerne i flyktningleiren har hus med bakgårder.
Bakgårdene var fulle av kvinne- og barnelik.
De unge mennene var skutt først. Så tok de seg av resten av familien.
Vi gikk inn i et smug. Et smalt smug, ikke bredere enn halvannen mann.
Smuget var fullt...
Stablet helt opp i brysthøyde med lik av unge menn.
Det var da jeg skjønte omfanget av massakren.